![]() |
L'article necessita algunes millores pel que fa a l'ortografia i la gramàtica. |
![]() |
La redacció d'aquest article no és pròpia d'una enciclopèdia. |
Un gratacel o tocanúvols (neologisme inspirat per l'anglès skyscraper) és un edifici de moltes més plantes que la mitjana.[1]
No hi ha un criteri absolut o universal per determinar si un edifici és un gratacels.[2] La Conferència internacional sobre recerca i pràctica d'enginyeria de seguretat anti-incendis (iCFSERP) defineix gratacels com qualsevol edifici, del qual l'alçària tingui un impacte greu en l'evacuació.[3] L'Associació dels bombers americans, en canvi, el considera un edifici de gran alçària a partir de 23 metres. La base de dades d'Emporis (1996-2021) classificava els edificis de 35 a 100 metres com de gran alçària, o quan tenia mínimament dotze pisos. A partir de 150 metres els classifiquen com gratacels.[2] La manca d'una definició consistent fa difícil comparar estudis sobre els reptes o efectes de la construcció en altura.[4]
Els gratacels esdevingueren comercialment possibles amb l'invenció de l'ascensor segur i elèctric per E. Graves Otis el 1854.[5][6] Des dels primers tocanúvols a mitjan segle xix, que tenien deu pisos i una quarantena de metres d'alçària, s'ha passat a torres de més de huit-cents metres a la primeria del segle xxi.
Se solen construir en llocs on el sòl és car per aprofitar-lo al màxim i treure'n més rendiment. Per això, n'hi ha sovint als centres de les ciutats fora d'Europa, sobretot en ciutats en auge que tenen poc o gens teixit històric. Tenen l'avantage de permetre estalviar d'impermabilitzar sòl, però amb el desavantatge d'un gran cost energètic per construir i mantenir-los.[7] La densificació urbana resultant de la construcció de gratacels també té desavantatges ja que sovint és difícil i costós augmentar la capacitat dels carrers i carreteres per absorbir l'augment d'usuaris.[8] Tot i això, davant l'escassesa de terra urbanitzable, el «model de Benidorm» de construcció de gratacels s'expandeix ja que la ciutat dispersa malgasta més terreny, aigua i energia, i davant l'augment de la població arriba al límit davant els altres usos com l'agricultura i la presència de boscs i natura.[9]
Un gratacel pesa molt, i fa menester fundacions sòlides i pregones per a aguantar el pes. Ans al contrari de la construcció tradicional, no hi ha parets de càrrega que porten el pes de l'edifici. Les parets es fixen a l'estructura de diverses formes, i no serveixen per a poc més que separar els espais de l'edifici i aïllar de l'exterior.
Els gratacels tenen un fort impacte simbòlic en l'entorn humà. Un fenomen particular és la competició permanent entre estats i ciutats metropolitanes per a qui tindrà el gratacel més alt, sobretot en el territori asiàtic.[10] La llegenda de la Torre de Babel insinua que els edificis alts ja tenien una significació important al món antic.[11][12] L'agrupació de gratacels és una particularitat de la línia d'horitzó característica d' algunes ciutats, com ara Nova York, Chicago, Panamà i Hong Kong. Segons Gaspar Pericay: «Des dels inicis, aquests reptes arquitectònics, alguns veritables obres d'art, han estat un símbol de poder i grandiloqüència que s'ha allunyat de la dimensió humana.»[13]
© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search