Cu retorica sa de „cei 99%” (poporul) față de „1%” (elita), mișcarea Ocupație internațională a fost un exemplu de mișcare socială populistă.Așa cum este definit de Graficul Nolan, populismul (și totalitarismul) este situat în stânga jos.Caricatură din 1896 în care William Jennings Bryan, un susținător ferm al populismului, a înghițit simbolul Partidului Democrat din America.
Populismul desemnează un tip de discursuri și de curente politice care critică elitele și pledează pentru întoarcerea la popor, de unde și numele acestui curent politic. Este reprezentat de o figură carismatică, fiind susținut de un partid atașat ideologic acestui „corpus”[1]. Presupune existența unei democrații reprezentative pe care o critică. De aceea, populismul a apărut împreună cu democrațiile moderne, după ce ar fi cunoscut, potrivit unor istorici, o primă manifestare sub Republica Romană.
Populismul politic există din secolul al XIX-lea în Statele Unite ale Americii (populismul rural și mica burghezie dorite să reincarneze poporul fondator al democrației americane) și în Imperiul Rus (Narodnicii[2] Rusiei Țariste, mergând la popor, visau să restaureze o comunitate pierdută).
Înainte de anii 1990, termenii „populism” și „populist” puteau desemna diferite curente politice care se refereau la popor, printre care partidul de centru-dreapta ÖVP austriac sau SHP turc de centru-stânga, care au tendința de atunci să nu mai dorească să fie calificate astfel, preferând termenul de „popular”.[3] Dacă termenul populism este astăzi (anii 2010) peiorativ în politică[4], politicile zise populiste pot fi foarte diferite: diferențe stânga / dreapta[5], și între populismele din Europa și cele din America de Sud[4].
Uneori, populismul este considerat, în mediile politice, aproape sinonim cu demagogia.
^Les Populismes sous la direction de Jean-Pierre Rioux, Editeur: Librairie Académique Perrin (18 janvier 2007) (ISBN 978-2262026134)
^fr Au XXIe siècle, le nom Österreichische Volkspartei (ÖVP) est traduit en français « Parti populaire autrichien » ou « Parti du peuple autrichien », alors qu'au XXe siècle, il était usuel de traduire « Parti populiste autrichien » : M. Wallnöfer [...] était membre du Parti populiste autrichien (OVP)Le Monde, 5 mars 1987; La grande coalition socialiste-populiste en Autriche - La fin de l'ère KreiskyLe Monde, 28 janvier 1987. À partir des élections de 1999, qui permettent son entrée au gouvernement fédéral, c'est désormais le parti libéral autrichien (FPÖ) qui sera qualifié de « populiste » par les commentateurs français: Les populistes du FPÖ exigent un référendumLe Monde, 15 septembre 2000. Il en va de même de la traduction du SHP turc, naguère traduit Parti populiste social-démocrateLe Monde, 15 novembre 1992 et que l'on préfère plus récemment traduire par: Parti populaire social-démocrateLe Monde, 26 juillet 1994. Le CHP turc, aujourd'hui traduit parti républicain du peupleLe Monde, 14 novembre 1998 pouvait autrefois être désigné en français par Parti populiste républicainLe Monde 18 septembre 1992, le « populisme » étant l'un des six principes du kemalisme.
^frDivergences des extrêmes, entretien, dans le quotidien Le Monde daté du 10 février 2012, de Vincent Tiberj, chargé de recherche à Sciences Po (Centre d'études européennes-FNSP): en France « le non de gauche exprime principalement un non social, tandis que les partisans du non de droite considèrent à la fois les questions nationales et sociales. Parmi ces derniers, l'Europe suscitait en 2005 les peurs d'une moindre protection sociale (76 %), d'une montée du chômage (86 %), d'un afflux d'immigrés (76 %) et d'une perte d'identité nationale (72 %). Pour les nonistes de gauche, si les chiffres s'élevaient à 85 % pour l'État-providence et 90 % pour le chômage, ils n'atteignaient "que" 45 % pour les immigrés et 42 % pour l'identité nationale. »