La dansa-teatre, o algunes vegades també traduïda com a teatre-dansa de l'alemany Tanztheater, és un estil de dansa contemporània nascut a Europa al segle xx i que utilitza estratègies i tècniques pròpies del món teatral, com ara accions i expressivitat teatral als moviments dels ballarins i a la seva estructura coreogràfica o la utilització de text dramàtic per part dels ballarins.[1] Autors com Pina Bausch, Hans Kresnik, Susanne Linke, Reinhild Hoffmann o Gerhard Bohner es caracteritzen per teatralitzar les seves coreografies i diluir les fronteres entre les diferents arts escèniques.[2]
A la dansa contemporània actual pot haver interacció amb objectes i entre personatges. El contingut emotiu, psicològic o relacional dels personatges pot anar reforçat amb veu. Els textos poden trobar-se en forma de veu en off, i també poden aparéixer monòlegs o escenes dialogades. La dansa-teatre també inclou altres elements, com per exemple els autobiogràfics, que no hi són a l'art coreogràfic tradicional. L'òpera també s'ha reteatralitzat.[1]
D'altra banda, després de dècades a les quals el teatre ha anat donant cada cop més valor a la gestualitat (amb actors formats en mim, circ i dansa, entre altres disciplines) i totes les components físiques (sonora-musical, visual, escenografia, tecnologia audiovisual, etc.), sobretot a partir dels anys 80 ha evolucionat donant importància al text com a eix vertebrador de l'espectacle, integrant-lo sovint en posades en escena amb un fort component visual.[1]
© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search