Radiometríja je kot veja optike skupek tehnik za merjenje elektromagnetnega sevanja, vključno z vidno svetlobo in aktivnosti ionizirajočega sevanja. Radiometrične tehnike v optiki označujejo porazdelitev moči sevanja v prostoru, v nasprotju s fotometričnimi tehnikami, ki označujejo interakcijo svetlobe s človeškim očesom. Bistvena razlika med radiometrijo in fotometrijo je v tem, da radiometrija daje celoten spekter optičnega sevanja, medtem ko je fotometrija omejena na vidni spekter med valovnimi dolžinami od 380 (360) do 750–780 (830) nanometrov. Radiometrija se razlikuje od kvantnih tehnik, kot je štetje fotonov. Glavne radiometrične količine so: sevalni tok , jakost sevanja , obsevanost , sevalnost in izsevanost (sevalna eksitanca) . Med glavne količine se uvršča tudi sevalna energija
Uporaba radiometrov za določanje temperature teles in plinov z merjenjem sevalnega toka se imenuje pirometrija. Ročne pirometrske naprave se pogosto tržijo kot infrardeči termometri.
Radiometrija temelji na različnih fizikalnih pojavih, ki nastanejo, ko je snov izpostavljena sevanju – luminiscenca, ionizacija, nastanek vidnih sledi ipd.
Radiometrija je pomembna v astronomiji, zlasti v radioastronomiji, in ima pomembno vlogo pri daljinskem zaznavanju Zemlje. Merilne tehnike, ki so v optiki razvrščene kot radiometrija, se v nekaterih astronomskih uporabah imenujejo fotometrija, v nasprotju z uporabo izraza v optiki. Radiometrija se uporablja v medicini pri radiometrični diagnostiki, v arheologiji pri radiokarbonskem datiranju, v geofiziki pri raziskovalni geofiziki, radiometričnem datiranju in absolutni geokronologiji.
Spektroradiometríja je merjenje absolutnih radiometričnih količin v ozkih pasovih valovnih dolžin.[1]
<ref>
; sklici, poimenovani stro-1993
, ne vsebujejo besedila (glej stran pomoči).© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search